Agenda cultural agost Barcelona 2018
AGENDA CULTURAL
per JACOBO ZABALO
Una selecció mensual de concerts,
arts escèniques i exposicions.
MÚSICA I
ARTS ESCÈNIQUES
MÚSICA I ARTS ESCÈNIQUES
01 / 08 / 18
![](https://www.thenewbarcelonapost.cat/wp-content/uploads/2018/07/Poker_Pianistas-1-820x780.png)
ESTIU AL PALAU
Palau de la Música - del 6 al 27 d'agost
Un dels atractius d'aquest pòquer de pianistes, d'aquest mini-cicle per a l'instrument de tecla amb més incidència en els nostres dies, resideix en la possibilitat d'escoltar Levon Avagyan (13 d'agost), el guanyador del Premi Internacional Maria Canals 2017, que se celebra al mateix Palau de la Música. El virtuosisme de la majoria de les peces programades (obres de Franz Liszt, Serguei Rakhmàninov, Robert Schumann o Edvard Grieg) permetrà lluir l'excel·lent tècnica que caracteritza aquest jove intèrpret, però també la seva versatilitat a l'hora de recrear atmosferes i insinuar estats d'ànim en contextos vivencials molt específics. És el cas, per exemple, de l'obra de Grieg "En temps de Holberg", o la de Liszt "Venezia i Napoli". No menys suggestiu, cal dir, serà el programa que Noelia Rodiles (6 d'agost) ha proposat per al seu recital, la setmana anterior. Una sèrie d'obres que incorpora peces tan inspirades i inquietants com la Musica Ricercata de György Ligeti.
D'aquesta obra procedeix un passatge especialment cèlebre, aquell martelleig enigmàtic que va aprofitar Stanley Kubrick per torturar la psique del protagonista masculí d'Eyes Wide Shut, sumit en la recerca de certeses que no semblen conduir-lo a bon port. Rodiles, la pianista asturiana, ja ha gravat aquesta obra, de manera que la coneix en profunditat. S'esperen moments de gran intensitat al seu recital, a repartir en altres peces de gran calat, com la Xacona de la Partita núm. 2 per a violí sol de Johan Sebastian Bach, que Ferrucio Busoni va transcriure per a piano. Alba Ventura (20 d'agost), una de les pianistes més internacionals i que, a més, compta amb alguns enregistraments meravelloses -recordem, per exemple, una dedicada al gènere dels Estudis- podrà escoltar-se en la tercera setmana, al capdavant d'un repertori exigent i especialment evocador, centrat en les composicions per a piano de Claude Debussy i Isaac Albéniz. Dos creadors estrictament contemporanis, els discursos dels quals poden divergir en termes formals però que es troben imbuïts per la mateixa voluntat de comunicar musicalment una realitat inadvertida i, sobretot, aliena a la categorització de l'intel·lecte. El tacte exquisit i l'espontaneïtat del fraseig d'Alba Ventura fan d'aquest recital una ocasió fantàstica per apropar-se al Palau. Un altre dels noms sonats, en aquest sentit, és el de Daniel Ligorio (27 d'agost): consagrat pianista, d'una maduresa interpretativa que ha acreditat en un elevat nombre d'actuacions, optarà per resseguir la senda de Debussy -la mort del qual se celebra aquest any, cent anys després- afegint al seu programa una obra tan substanciosa com els Quadres d'una exposició, de Modest Mussorgski, en què l'oient és conduït per les sales d'un museu, traslladat a realitats alienes, que són plasmades gràficament a través d'una música de molt colorit i alt poder semàntic. Rítmicament fervoroses, plenes de contrastos temporals i una dosi encomiable de sentiment, les Danses de West Side Story de Leonard Bernstein -pedagog, compositor i director de qui se celebra també l'efemèride, ja que va néixer fa un segle- permetran reviure escenes memorables del musical.
![](https://www.thenewbarcelonapost.cat/wp-content/uploads/2018/07/LA-RESPOSTA-imatge_dina3_horizontal_4.png)
LA RESPOSTA
Teatre Goya, de l'1 al 12 d'agost
Últimes dates per endinsar-se en l'escenificació de la real complexitat de les relacions humanes,
que refulgeix en La Resposta, del dramaturg de l'irlandès Brian Friel. Aquest autor va obtenir una excel·lent recepció amb altres treballs, que s'han pogut gaudir a Catalunya prèviament. És el cas d’Afterplay (programada el 2013), Translations (2014) i Dansa d'agost (2016). Sota la direcció de Sílvia Munt, La Resposta compta amb un elenc d'actors de primer nivell, entre els quals es troben David Selvas, Àngels Gonyalons, Àlex Casanovas o Emma Vilarasau, qui aquesta mateixa temporada va aconseguir un gran èxit per la seva interpretació de Medea, al Teatre Lliure.
![](https://www.thenewbarcelonapost.cat/wp-content/uploads/2018/07/LAVIDAESSUEÑO.png)
LA VIDA ÉS SOMNI? O #GWENISMÜRFILA
La Villaroel, 1, 2, 3 i 4 d'agost
Fins i tot si juliol és el mes que aglutina la gran majoria d'esdeveniments del GREC, l'activitat no s'atura per complet a l'agost. La proposta teatral La vida és somni? o # gwenismürfila
es defineix com "una obra de creació filosoficocòmica que parla de la postveritat" pel que, als potencials espectadors, els suggereix: "deixeu les certeses a la porta". La companyia Les Llibertàries -amb Gemma Brió i Norbert Martínez al capdavant del procés col·lectiu de creació i realització- s'endinsa, amb sentit d'humor, en el fenomen de la comunicació de masses que ha donat peu a aquella noció -la de la "postveritat", que en un article ja vam definir com "més antiga que la mateixa veritat" i a altres nocions no menys equívoques i simptomàtiques de la humana necessitat de creure, com la que hi ha darrere de les fake news. Per això, s'adverteix que la representació potser no tingui res a veure l'obra amb la de Calderón de la Barca... o potser sí. Sobre el filferro d'aquesta indecisió rau l'equilibri impossible i la crida a responsabilitzar-se d'allò que cadascú es representa com efectivament cert. Recordem que La vida és somni és una de les obres més revisitades, per ser característica de la cosmovisió barroca però sobretot per les possibilitats de relectura que ofereix. D'aquí la seva inevitable actualitat. Més enllà de les particularitats de l'estètica epocal, reverbera encara aquella consciència de crisi com una esquerda constitutiva, inherent a alguns dels trets més desconcertants de la postmodernitat.
![](https://www.thenewbarcelonapost.cat/wp-content/uploads/2018/07/GANDULES-Kîrkarlen-V.-Sjîstrîm-400x300.png)
GANDULES'18
CCCB, del 7 al 23 d'agost
En la present edició del cicle de cinema conegut per l'objecte que habilita el gaudi, les anhelades "Gandules" (el tipus de cadira estiuenca que assegura un confort elevat, una nonchalance corporal que permet la concentració màxima en la projecció)
es programen pel·lícules del 7 al 23 d'agost sota el rètol "Cinema il·luminat: Màgia, lisèrgia i ocultisme". Triada de fenòmens o activitats que voregen l'àmbit del paranormal -sent habitualment contraposades a l'ús de la llum de la raó- i que visualment deparen vivències d'alta intensitat emocional. La majoria de les pel·lícules del cicle presenten un interès inqüestionable, si bé també n'hi ha per a cinèfils, paladars a prova d'esglai i amants de les rareses en general. Sense pal·liatius, en qualsevol cas, ens atrevim a recomanar la d'obertura, el 7 d'agost, la qual cosa, a més, permetrà a l'espectador familiaritzar-se amb la programació tota: es tracta de La carreta fantasma (Körkarlen) de Victor Sjöström, apareguda el 1921. Pel fet de ser anterior a la sonorització del cinema, escomesa per primer cop a El cantor de jazz, la pel·lícula se solia acompanyar de música en directe. En aquest cas, l'actuació serà a càrrec del grup Obsidian Kindgom: "banda barcelonina internacionalment reconeguda dins l'escena del metall, el drone i la música industrial i avantgarde. El seu so immersiu, experimental i contundent es compenetra a la perfecció amb l'esperit màgic i fantasmagòric d'un gran clàssic com La carreta fantasma". Una sessió de "cinema-concert", que relata una història aterridora, basada en una llegenda sueca, segons la qual l'últim pecador de l'any es veu castigat amb la tasca de conduir la carreta que recull als morts durant el següent any. Trama insòlita, cinematogràficament realitzada d'una manera encara més insòlita -per la novetat de la tècnica aplicada, almenys amb aquest grau de sofisticació- com és la doble exposició. La juxtaposició de fotogrames genera un efecte translúcid dels cossos. Es tracta doncs d’una tècnica que genera sorpresa -com a producte de la màgia- i permet que convisquin els morts i els vius a la realitat de la ficció.
EXPOSICIONS
EXPOSICIONS
01 / 08 / 18
![](https://www.thenewbarcelonapost.cat/wp-content/uploads/2018/07/SALVADOR_DALI-2-600x600.png)
Gala Salvador Dalí. Una habitació pròpia a Púbol
Museu Nacional d'Art de Catalunya, del 6 de juliol al 14 d'octubre
La parella formada per Gala i Dalí va donar pàbul a una infinitat d'històries, a qual més desencertada, en gran mesura pel caràcter excèntric -premeditadament excèntric, o no- de l'artista empordanès. Més enllà de rumors, en qualsevol cas, d'un temps ençà se sap per cert la influència que ella, Helena Dmitrievna Diakonova -nascuda a Kazan en el si d'una família intel·lectual- va exercir sobre la seva obra. Influència decisiva, que no simple inspiració segons el dubtosament valorat "mode musa". Ni, per descomptat, només com la model que apareix en tants dels seus quadres.
A l'exposició del MNAC, una de les més importants de l'any, es reuneix una bona mostra dels llenços que protagonitza Gala, quadres tan coneguts -veritables icones, representatius de la seva particular surrealisme- com el Somni causat pel vol d'una abella al voltant d'una magrana un segon abans de despertar (1944), convertits en estampes de poderosa significació, que posa l'èmfasi en la fantasia inescrutable de la psique. Apreciem en altres de quadres dels que ella protagonitza picades d'ullet força irreverents a la tradició clàssica, com aquell titulat La Madona de Portlligat. Gala és la dona, la companya de viatge que, lluny de qualsevol disposició passiva, participa activament de la seva obra. Ella, que inicialment va ser parella del poeta surrealista Paul Éluard, i va conèixer a artistes tan decisius per a la història de l'art contemporani com Max Ernst, es converteix d'alguna manera en coprotagonista -o si més no còmplice necessària- de tants suggestius deliris, que han fet guanyar a Dalí la immortalitat artística. L'exposició aporta documentació que permet contextualitzar l'ascendència de Gala entre alguns dels principals intel·lectuals de l'època, situant-se en una posició comparable a la de les Lou-Andréas Salomé o Alma Mahler.
![](https://www.thenewbarcelonapost.cat/wp-content/uploads/2018/07/TOMATSU.png)
Shomei Tomatsu
Sala Fundació MAPFRE Casa Garriga Nogués, fins al 16 de setembre
Testimoni privilegiat de l'evolució del Japó des de la segona guerra mundial, el fotògraf Shomei Tomatsu (1930-2012) aborda temàtiques socials amb una franquesa que no deixa indiferent
a l'espectador, sense que -per altra banda- la seva obra pugui ser considerada com fotoperiodisme. L'espontaneïtat de la mirada de Tomatsu, creativa i incisiva, desafia els gèneres i es mostra especialment original en termes de composició. Els protagonistes apareixen com d'improvís, i al mateix temps sembla que sempre han estat aquí per revelar una veritat incòmoda o atemporal, profundament arrelada a l'essència de l'ésser humà. No es tracta, per tant, d'un mer cronista de la seva època. Els organitzadors de l'esdeveniment expliquen: "L'estètica de Tomatsu destaca per la seva singularitat. La seva és una mirada avantguardista i personal que introdueix sovint una perspectiva inesperada, visualment sorprenent. Aquesta dimensió estètica ve accentuada pels atrevits angles que s'utilitza per a la captació de les imatges, sovint en picat o contrapicat, o pels seus audaços enquadraments ". L'exposició, comissariada per Juan Vicente Aliaga, compta amb més 150 fotos i pot gaudir-se a la Sala de la Fundació Mapfre de Barcelona (Casa Garriga Nogués) fins al 16 de setembre.
La llum negra. Tradicions secretes en l'art des dels anys cinquanta
CCCB, fins al 21 d'octubre
Recordem l'exposició del CCCB La llum negra. Tradicions secretes en l'art des dels anys cinquanta en el marc de l'activitat que s'organitza al seu voltant el mes d’agost, com és el la projecció d'una sèrie de pel·lícules de temàtica ocultista, en el la present edició del cinema a la fresca , o Gandules
(per les hamaques que es faciliten per a que el gaudi sigui encara més gran). El oxímoron amb què s'ha titulat l'exposició, inevitablement eficaç, apunta a una modalitat de comprensió a través de l'art que s'allunya de l'habitual claredat, apartant-se del predomini de la mirada que identifica "el que és vist" per recrear-racionalment en la forma recognoscible. L'exposició, al Centre de Cultura Contemporània de Barcelona fins al 21 d'octubre, especula sobre la possibilitat d'una altra mirada, com ja indica el subtítol. Alguns dels artistes reunits són d'incontestable rellevància -Antoni Tàpies, Barnett Newmann, Joseph Beuys- però, al costat d'aquests, el visitant podrà descobrir creacions menys conegudes que, amb tot, susciten una inequívoca perplexitat. Comissariada per Enrique Juncosa, la mostra es defineix com "una aproximació sense prejudicis a l'art i a les tradicions esotèriques", tots dos presents en la majoria civilitzacions arcaiques, empleats originàriament amb fins religiosos, per aspirar al control de les forces de la natura.
![](https://www.thenewbarcelonapost.cat/wp-content/uploads/2018/07/NOBEL-Naguib-Mahfuz-Kim-Manresa-PaseosDeNobel3-copia-450x450.png)
PASSEJADES DE NOBEL
CaixaForum Barcelona, fins al 2 de setembre
Una exposició fotogràfica que reflecteix la personalitat d'alguns dels guardonats amb el Premi Nobel de Literatura sota l'òptica del fotògraf Kim Manresa, qui al costat de Xavi Ayén - periodista literari de trajectòria consolidada-
aconsegueix plasmar amb subtilitat la idiosincràsia dels retratats. Gabriel García Márquez, Gao Xingjian o Naguib Mafuz es troben a la mostra, autors que ja formen part de l'imaginari col·lectiu, i el caràcter referencial queda il·lustrat en les instantànies compilades. Els organitzadors de l'esdeveniment reconeixen el valor d'aquesta associació entre càmera i ploma: "fotògraf i periodista han compost junts un treball únic i irrepetible, reconegut per la pròpia acadèmia sueca, que l'ha incorporat al Museu Nobel d'Estocolm".
![](https://www.thenewbarcelonapost.cat/wp-content/uploads/2018/07/FUSUM-Marta-Gismeros-Prat_Papallones-escoltadores.png)
FUSUM 16+6
Centre d’Arts Santa Mónica, fins al 2 de setembre
La imatge promocional de l'exposició FUSUM 16 + 6 és impactant, i funciona com un exemple perfecte per entendre els nous usos d'una forma de creativitat -el treball amb els metalls com el ferro
prèviament fosos- que, en efecte, va ser més popular en el passat. La tècnica requerida per a la creació d'obres és summament laboriosa, com s'exposa així mateix en una sèrie d'audiovisuals. Al costat d'ells -que mostren la feina dels que reprodueixen en metall obres artístiques, un ofici mil·lenari- el camp a l'experimentació es mostra obert. El Centre d'Arts Santa Mònica il·lustra com passat i futur estan vinculats a través d'una manipulació de la matèria que requereix tècnica, però que transcendeix l'artesania. El que s'ofereix és la possibilitat d'experiències estètiques, a través d'obres que interpel·len l'espectador i li fan descobrir -en paraules de Montse Pena Modia i Enric Teixidó Simó, responsables dels textos i comissariat de l'exposició- "un món sorprenent que, per als no iniciats, es troba impregnat d'una realitat màgica".