Sons en l’espai. Vespres Musicals al Monestir de Pedralbes. Obres de J. Magraner, G. Scelsi, J.M. Guix, A. Pärt i M. Feldman. Les aus ens acompanyen de començament a fi al claustre del Monestir de Pedralbes, fins a la nit, en un esdevenir vital només interromput pel solemne repicar de les campanes, la percussió puntual i decisiva amb la qual l’home tracta de imposar-se a l’ordre inescrutable de la physis, en va.
[dropcap letter=”L”]
a calma d’un claustre medieval al capvespre d’un dia de juliol, amb el so de l’aigua que corre, una brisa com una carícia i el discret cant dels ocells, gaudint de les hores més fresques, és el marc idíl·lic -semblaria extret de La grande bellezza– que ofereix el cicle de concerts Vespres Musicals al Monestir de Pedralbes. Impossible no deixar-se portar per l’assossec i obrir-se a les peces excel·lentment reunides en aquest esdeveniment, que porta per títol “Sons en l’espai”. Un concert eminentment dedicat a creadors contemporanis, des dels reconeguts Morton Feldman i Arvo Pärt a d’altres més propers -fins i tot coetanis- com Josep Maria Guix, compositor convidat de la present temporada al Palau de la Música, o el jove Joan Magrané. Sense oblidar-nos, per suposat, de la fascinant rara avis -creador inspirat i inspirador- que va ser Giacinto Scelsi. Inclús si els respectius contextos no sempre són comparables, els interessos i la comprensió de la creació musical es manifesta en ells perfectament compatible. Coincideixen les obres escollides en il·lustrar una certa dialèctica entre repetició de cèl·lules, a través de ritmes i tons que suggereixen una harmonia preestablerta -l’ordre invisible de la realitat que és audible, i que ja van concebre els pensadors pitagòrics- amb el gust per la improvisació, l’obertura a allò inesperat, no menys constitutiva de la realitat -com sabia aquell altre presocràtic, enigmàtic i oracular, de nom Heràclit.
Un encert començar amb La màquina celeste de Joan Magraner, peça per a vibràfon brillantment executada per Miquel Vich, membre de la formació de percussió Frames. Va suposar l’entrada in medias res en el nucli dur d’una qüestió aparentment intangible. Música contemplativa, en efecte, però també dinàmica, que es perpetua com formant ones concèntriques de diàmetre diversament creixent. Reverberacions subtils o explícites, rítmiques però que eventualment trenquen la progressió esperada. Una obra, la de Magraner que -segons va explicar Vich- s’inspira en la tradició mística. La manifestació sonora d’allò invisible, la plasmació d’una realitat inefable amb reminiscències orientals sembla fonamentar Hyxos, de Giacinto Scelsi. A la percussió afegeix un instrument de vent com la flauta, que permet declamar la dialèctica entre buit i plenitud. El compositor italià, que podia passar-se hores concentrat en una sola nota, i que es va arribar a declarar “fanàtic del silenci”, promou la convivència d’aquest lliure fluir de l’aire, element invisible que fa possible el so, amb l’objecte metàl·lic colpejat amb més o menys subtilitat. El més material, i potencialment estrident, pot resultar evocador i fins poètic; i també l’absència de so, que habilita aquella fusta foradada, esdevenir còmplice d’un sentit encara per determinar, amb el qual l’oient se sent animat a confluir. I no només pensem en persones: al claustre del Monestir els ocells aporten sonoritats, rematades per la intrusió de la campana. Els elements, tots, semblen concertats.
La transmigració de les ànimes -creença dels pitagòrics, coneguda com a metempsicosi- seria una possible resposta. Difícil, però, d’afirmar rotundament, per molt que una mentalitat tan dúctil i inspirada com la infantil la trobaria perfectament plausible. Pensant en música -ja en termes físics- també la propagació de so a través de les ones posseeix quelcom d’essencialment misteriós, que revela l’altre costat de l’audició, la realitat inamovible del silenci. Morton Feldman en la seva obra Crippled Symetry (Region 1) disposa el diàleg entre els tres instrumentistes a partir de partitures individuals; ells han de desplegar-la en comú des d’una escolta mútua, una interacció que crea ex novo la peça. El grau d’atenció a la sonoritat pròpia i aliena resulta contagiós, es propaga aquest magnetisme de la naturalesa que determina necessàriament -però, com improvisant- allò que no pot no ser. Les aus ens acompanyen de començament a fi al claustre del Monestir de Pedralbes, fins a la nit, en un esdevenir vital només interromput pel solemne repicar de les campanes, la percussió puntual i decisiva amb la qual l’home tracta de imposar-se a l’ordre inescrutable de la physis, en va. Haurem de recordar la captivadora sentència de Rilke, a propòsit de la bellesa, als primers versos de les Elegies de Duino? [“Perquè el bell no és res més / Que el començ del terrible, que encara suportem tot just, / I ens meravella tant perquè amb indiferència / Desdenya destruir-nos./ Tot àngel és terrible” (traducció de Joan Vinyoli)].
Text originalment aparegut a la Revista Musical Catalana
Imatges destacades:
1. Claustre del monestir de Pedralbes. Foto de Maria Rosa Ferre
2. Foto de Jacobo Zabalo
Els neozelandesos s'han instal·lat a l'antiga terminal de Baleària, entre escales automàtiques i taquilles, i…
“Com tothom, soc moltes persones alhora. I una d'aquestes persones és un narrador que, al…
L’Ajuntament ha arribat a la sana conclusió que situar unes plantes en un carrer del…
L'equip femení i juvenil que competirà a la Copa de l'Amèrica entrena a la seva…
La firma d'alta rellotgeria ha obert de la mà de Rabat i buscant coincidir amb…
Estrella Damm, patrocinador oficial de la Louis Vuitton 37a America’s Cup, ha llançat una edició…